СКАФАНДЪРЪТ И ПЕПЕРУДАТА
Виж! Събужда се. - Извикайте д-р Кроштон. Бързо.
Д-р Кроштон в стая 119.
Г-н Боби, дръжте очите си отворени. Дръжте очите си отворени.
Г-н Боби, дръжте очите си отворени.
Събуждате се от продължителен сън. Можете ли да ме чуете?
Какво? Да, чувам ви.
Какво става?
Боже, болница!
Г-н Боби, отворете очите си широко.
Опитайте да ги държите отворени.
Точно така. Добре. Сега следете светлината.
Точно така.
Не се страхувайте. Вие сте в болница.
Аз съм лекар. Д-р Кроштон. А това са сестрите.
Тук сме, за да се погрижим за вас.
Спомняте ли си какво се случи?
Бегло. - Спомняте ли си какво се случи?
Казах ви, бегло. Виждам образи.
Намирате се в болницата на Берк-сюр-Мер, департамент Па-де-Кале.
Първоначално бяхте приет в болница в Париж, а после ви доведоха тук.
Спомняте ли си?
Жан-Доминик.
Поучихте мозъчен удар.
Почти три седмици бяхте в кома.
Но сега се събуждате и всичко ще бъде наред.
Обещавам ви.
Благодаря.
Сега трябва да проверя някои неща.
Следвайте ме с очи, моля.
Точно така.
Следете пръста ми. Точно така.
Когато ви кажа да мигате, мигнете. Моля.
Много добре.
Сега опитайте да кажете името си.
Жан-Доминик Боби.
Хайде, опитайте.
Нали го казах.
Хайде. Кажете ми името си.
Жан-Доминик Боби.
Опитайте да кажете имената на децата ви.
Теофил, Селест, Ортанс.
Не се тревожете.
Процесът е много бавен, но ще възстановите говора си.
Извинете, какво? Не ме ли чувате? Докторе! Докторе!
Какво става? Не говоря ли?
Не ме чуват. Боже господи!
Не мога да говоря!
Какво ми се е случило?
Казвам се Жан-Доминик Боби.
Докторе?
Добре, добре.
Получих мозъчен удар и ще възстановя говора и паметта си.
Всичко ще бъде наред, г-н Боби. Ние ще се погрижим за вас.
Ще бъда търпелив.
Добре.
Добре, вярвам ви.
Кой е донесъл тези цветя?
Рози.
Трак, трак…
Инес.
Добре ли спахте?
Да видим.
Днес ще имате важно посещение от д-р Льопаж, неврологът.
Надяваме се да сте в най-добра форма.
Добър ден.
Аз съм Ален Льопаж, неврологът ви. Вече познавате д-р Кроштон.
Жан-Доминик… Не, ще ви наричам Жан-До.
Така ще ви наричам, Жан-До. Искам да ме смятате за свой приятел.
Нека бъде между приятели, докторе.
И като приятел, Жан-До, знам доколко това положение е трудно за вас.
Знам, че никой досега не ви е обяснил какво ви е сполетяло. Това е моя работа.
Вие сте пострадал от така нареченият мозъчносъдов инцидент,
който е увредил мозъчния ствол и той не функционира вече.
Мозъчният ствол е основен елемент от вътрешният ни компютър,
който свързва мозъка и гръбначния стълб.
В други времена вероятно щяхте да умрете от удара.
Но днес методите за реанимация са толкова напреднали,
че можем да поддържаме… да продължим живота ви.
И това живот ли е? Това живот ли е?
Да продължим живота.
Няма да го увъртам, Жан-До. Парализиран сте от главата до петите.
Вече видяхте, че не можете да говорите. Не можете да говорите.
Вие страдате от нещо, което наричаме синдром на "заключването".
Синдром на "сключването".
Знам, че не е никаква утеха, но е много рядко срещано състояние.
Не знаем какво го причинява.
Вие не пушите, пиете малко.
Опасявам се, че е необяснимо явление.
Във всеки случай, каквото и да стане, въпреки пълната парализа,
всичко останало функционира нормално, така че има надежда.
Нормално? - Има надежда.
Мозъкът работи.
Разбирате ни, можете да следите с очи движенията ни.
Но не ме удовлетворява състоянието на окото ви. Извинете.
Този мускул не функционира. Погледнете.
Това значи, че окото не се овлажнява.
Опасявам се, че трябва да го затворим.
Да затворите?
Да затворите какво?
Ще поискаме второ мнение.
Добре, Жан-До, искам да си починете няколко дни…
Какво мислите, че правя?
Две прекрасни млади дами ще ви посетят.
И казвайки прекрасни, не преувеличавам. - Чудесно.
Прекрасни са. Превъзходни терапевти, които правят чудеса, ще видите сам.
Чудо!? Имайте милост.
Както вече казах, има надежда.
Да, вече го казахте.
Ще се грижим за вас, Жан-До. Ще видите.
Добре започваме.
Ще се грижим за вас.
Добър ден.
Трябва да съм в рая.
Аз съм Анриет. - А аз съм Мари.
Разбрах, че можете да мигате.
Ще мигате веднъж за "да" и два пъти за "не".
Какъв късмет, две съкровища до леглото ми, а аз съм безсилен.
Можете ли да прочетете написаното?
Къде? Дюран, логопед.
Дюран ли виждате?
Много добре, г-н Боби. - Госпожа или госпожица?
Аз съм вашият физиотерапевт и първата задача е да ви науча да преглъщате.
Ще тренираме езика и устните.
Това звучи добре. - Аз съм логопед.
Ще търсим начин за комуникация докато си върнете речта.
Знаете, че вашият случай е рядък.
Да, казаха ми.
Имаме много работа. - Тогава да не губим време.
Разбира се. Дойдох само да се представя. До скоро.
До скоро.
Бих искала да знаете, че…
това е най-важната задача, която ми е поверявана.
И съм решена да успея. С ваша помощ разбира се.
Мисля, че разбирате, но ще ви задам някои въпроси.
Съгласен?
Не забравяйте, веднъж за "да", два пъти за "не".
Аз мъж ли съм?
Жена ли съм?
Пречи ли ви слънчевата светлина?
Посред нощ ли е?
Какви са тези въпроси?
В Париж ли сме?
В Берк ли сме?
Дървото плава ли по вода?
Не мога да повярвам.
Спомняте ли си, че сте получили инсулт?
Бяхте ли главен редактор на списание "Ел"?
Да, бях главен редактор на списание "Ел".
При Алая.
Дясното око не е добре.
Чувате ли какво казвам?
Дясното ви око не е добре. Ще го зашия.
Какво? Да го зашиете?
Това ще предотврати…
разраняването на корнеата.
Щях да дойда по-рано, но бях на ски. На Сен Мориц е прекрасно сега.
Пука ми.
Няма нищо по-хубаво от вятъра брулещ лицето ви, когато се спускате.
Не ме доближавайте!
Не се бойте. - Не ме доближавайте!
Няма да боли. - Не, моля ви!
Не, докторе, не мога…
Няма да почувствате нищо. Спокойно.
Моля ви, моля ви! Не правете това.
Правил съм го хиляди пъти.
Не, оставете ме.
Ето всичко е наред.
Не се тревожете.
Почти свърших. Още 2-3 шева.
Всичко е наред, аз ви го казвам.
Готово, свършихме.
Ще ви облечем, за да изглеждате добре.
А после ще има изненада за вас.
Сега ще пробваме инвалидната количка.
Готово.
Подкарайте го напред-назад. Към мен. Много добре.
В другата посока, не им обръщайте внимание, това са мои студенти.
Проверяваме дали седящата позиция няма да причини неконтролируеми спазми.
Трябва да сложим облегалка за глава.
Съжалявам, че ви причиняваме това, Жан-До, наистина. Отлично.
В състояние е да ползва инвалидна количка.
Годен съм за количката. Благодаря.
Това е добра новина.
А сега изненадата.
О, господи, кой е този? Аз ли съм?
Все едно съм изваден от формол.
Какъв ужас!
Това ли е изненадата? Да се видя?
Селин.
Как сте, добре ли сте? Сега ще ви обясня.
Не е ли прекрасна изненада? Първото посещение е от съпругата ви.
Не е жена ми. Това е майката на децата ми.
Той разбира всичко. Абсолютно всичко.
Задавайте му въпроси, на които може да отговори с да или не.
Той мига с клепач веднъж за "да", два пъти за "не".
Добре.
Още нещо преди да ви оставя, трябва да говорите точно срещу лицето му.
Защото, ако отидете тук или тук, той не ви вижда.
Говорете му така. Нали, Жан-До?
Оставям ви. Сигурно имате да си кажете много неща.
Казаха ми, че ти…
Всички се молят за теб и ти пращат благопожелания.
Дойдох без децата.
Исках първо да те видя.
Те са добре. Липсваш им.
Селест се моли за теб всяка вечер.
Искаш ли да ги доведа?
Не искаш ли да ги видиш?
Лоран иска да те види. Искаш ли да го видиш?
Него искаш да го видиш.
Ще му кажа.
Тя дойде ли да те види?
Говорих с логопеда Анриет. Харесва ми.
Смята, че може да ти помогне.
Моля те, не плачи.
Познавам гарата на Берк. Виждам я все едно съм там.
Това е най-депресиращото място на света.
Във всеки случай беше, когато прекарвах ваканциите си тук като малък.
Берк в края на лятото.
Докато чакам с баща ми влака за Париж.
Беше мизерна тогава, днес трябва да е още повече.
Отнесох се толкова зле с нея, с децата също.
Сега няма да мога никога да поправя това.
Никога.
Погледнете това.
Както виждате не е азбуката, която учим в училище.
Подредихме буквите според честотата им на употреба. Разбирате ли?
Е, С, А, Р, И, Н…
Честотата им на употреба?
Направих малко проучване, говорих с колеги
и се надявам, че съм създала една работеща система.
Браво на теб. - Работи така:
Намисляте си какво искате да ми кажете.
Когато сте готов, мигвате.
Аз ще чета тази азбука бавно, буква по буква.
Когато стигна до първата буква на вашата дума, мигнете.
Аз ще я запиша и ще минем на следващата буква. И така нататък.
Ще съставяме думи, изречения.
Още нещо, когато думата е готова, мигнете два пъти.
Все едно натискате интервал. А ако сбъркам, мигнете няколко пъти.
Със сигурност не изглежда лесно, но ще се справим.
Приятелите и семейството ви също могат да го използват.
Искате ли да опитаме, г-н Боби? Погледнете ме.
Искате ли да опитате? Знаете ли какво искате да ми кажете?
Много добре.
Нека да опитаме. - Почакайте, аз…
Не знам какво да ви кажа… - Е.
Е ли е първата ви буква? - Не.
Е не е първата буква. - Не, не е "Е". Не знам какво да кажа.
Знам, че е трудно. Ще го направим бавничко.
Е, С…
Много е бавно.
Не мога да държа окото си отворено толкова дълго. Побързайте.
А…
Аз? - Браво.
Вашата първа дума е "аз"?
Първата ми дума е "аз". Започвам със себе си.
О, С…
С?
Не. - Не?
Не, не е С. - Много бързате.
Няма да успеем. Кошмарно е. Това няма да проработи.
Продължаваме ли?
Не искам.
Оставете ме на мира.
Нагоре, надолу. Нагоре.
Под мишниците.
Задната част на краката.
На 42 съм…
и ме къпят като едно голямо бебе.
Мият ми дупето, бършат ме.
Всъщност е смешно.
Но както е казал поетът,
само лудите се смеят, когато няма на какво да се смееш.
Направете ми една целувка.
Моля?
Хайде.
Опитайте.
Хайде.
Опитайте. Знам, че е трудно.
Разкарайте това огледало.
Искам да го правите, когато почивате…
Не искам да се виждам.
когато гледате телевизия, по всяко време искам да упражнявате целувката.
Съгласен? - Да.
Още нещо, което трябва да упражнявате.
Опитвайте да плъзгате езика си назад по небцето.
Така ще се научите да гълтате. Вижте.
Това не е честно. Не е честно.
А сега вие.
Разкарайте това огледало.
Отворете уста.
Добре. Опитайте да плъзнете езика назад.
Не мога.
Хайде, опитайте.
Не мога.
Добре. Раздвижихте езика си.
Не ми се подигравайте.
Още веднъж.
Невероятно. Много добре.
Да, бе.
Ще ви помогна да движите главата си сам. Ето така.
Вие правите всичко.
Наляво.
Добре.
Надясно. Добре.
Още веднъж наляво.
Чувствате ли ръцете ми върху лицето си?
Не.
Няма страшно. И това ще стане.
Знаете ли, поласкани сме от присъствието ви тук.
Аз съм абонирана за "Ел". Много ми харесва.
Но ми се струва, че манекенките са като момчета. Не мислите ли?
Не са като вас. - Стават все по-кльощави.
Странна мода.
Колко е красива!
Аз съм вярваща. Моля се за вас всеки ден.
Вижда само с дясното око. Гледайте го директно, когато говорите.
Кой е този?
Пиер Русен.
Помните ли ме?
Разбира се, че да.
Мига веднъж за "да"… - Проклятие, така и не му се обадих.
Да ви оставя ли? - Не, не, моля ви.
Защо не му се обадих?
Разбрах какво ви се е случило и исках…
Не, всъщност дойдох заради това, което ми се случи на мен.
Мисля, че донякъде разбирам как се чувствате.
Защото да си заложник не е много различно от вашето положение.
Нали така? - Заложник ли?
Жан-Доминик беше така любезен да ми отстъпи мястото си в един самолет.
Самолетът беше отвлечен и ме задържаха като заложник в Бейрут за 4 г.
Четири години, 4 месеца, 2 седмици, 5 дена и 7 часа.
Бях затворен в миниатюрна изба, на тъмно.
Беше много трудно да се диша.
Наричах я моя гроб.
Познавам много добре виното.
Какво е станало с ръката му?
Всекидневно рецитирах класификацията на най-добрите изби бордо от 1855 насам.
Шато Марго от Марго. Шато Лафит Ротшилд от Пойак.
Мисля, че това ми помогна да не полудея напълно.
Имаше много моменти на безнадеждност, самоубийствена нагласа и гняв.
Заради лошото отношение, мръсотията, жестокостта…
и очакването, най-трудното беше очакването.
Но оцелях.
Оцелях, защото се вкопчих в човешкото у мен.
Нямах избор. Това е единственото, което имах, така е и с вас.
Дръжте се за човешкото у вас и ще оцелеете.
Човешкото? Колко лесно.
Това дойдох да ви кажа.
Защо не му се обадих, когато се върна от Бейрут?
Чувствах се виновен.
Звучи смешно. - Не е смешно. Срам ме е.
И?
С?
Искам?
Какво искате, г-н Боби?
Д.
А.
У.
М. Умра.
Искате да умрете?
Как се осмелявате?
Има хора, които ви обичат, които държат на вас.
Аз едва ви познавам и вече държа много на вас.
Вие сте жив. Не казвайте, че искате да умрете.
Това е липса на уважение, това е цинично.
Искате ли да продължите?
Добре.
Надявам се да промените мнението си.
Простете ми.
Какво?
Отидох твърде далеч.
Починете си.
Харесва ли ти? Не знаех какво да ти донеса.
Донесох и това.
Чакай малко. - Какво иска? Какво правиш?
Какво е това?
Не може да бъде. Ще приличам на заек с това.
Аз ще чета буквите, а ти ще мигаш, нали?
Няма смисъл. - Нали?
С или А? - Която искаш?
А. - Добре, А.
Н?
Добре, Н.
Ана.
Трябва да ме гледаш, Лоран.
Забравих да те гледам. Започвам отново, по-бавно.
Щом искаш.
Забавен си.
Никога не съм знаел какво да правя при посещение в болница.
Аз съм от тези дето носят плодове и ги изяждат сами.
На теб ли трябваше да се случи?
Всички говорят за това. Вчера бях в кафе "Флора"
и някой каза "Знаеш ли, че Жан-До Боби е станал на зеленчук?".
Зеленчук. - Наведете се, не може да ви види.
Кой каза това? - Колко съм тъп.
Какъв зеленчук? Морков, картоф, краставичка?
Сега разбирам, че целият ми живот е една поредица от малки провали.
Жени, които не успях да обикна, възможности, които пропуснах,
щастливи моменти, които оставих да се изплъзнат.
Едно надбягване, чийто резултат знаех предварително,
но бях неспособен да заложа на печелившия.
Сляп и глух ли бях?
Или имах нужда от нещастието, за да видя истинската си природа?
Аз пак съм тук.
По-склонен ли сте да сътрудничите?
Добре.
Нашата задача е да напреднем.
Съгласен ли сте? - Да, учителко.
Много добре.
Ще започна.
Б?
Л?
А?
Г? Благодаря.
Благодаря?
Благодаря.
Мога ли да ви наричам Жан-До? - Колко е лесно с жените.
Благодаря, Жан-До.
А?
З? Аз?
Реших вече никога да не се оплаквам.
Забелязах, че освен окото ми, две неща не са парализирани.
Въображението ми.
И паметта ми.
Те са единствения начин да се измъкна от скафандъра си.
Мога да си представя всичко, било то предмет, човек или място.
Да се оставя на милувките на вълните на Мартиника.
Да посетя жената, която обичам.
Да коленича пред Озимандиас, кралят на всички крале.
Мога да си представя каквото си поискам.
Да изживея детските си мечти, амбициите си на възрастен.
Искам да си представя какъв бях преди.
Красив, небрежно-елегантен, дяволски привлекателен.
Да, елегантен и красив за някои. Това не съм аз, това е Марлон Брандо.
Ето това съм аз.
Добър ден, търся Бети Миале. - Да, аз съм.
Казвам се Анриет Дюран и съм логопед в болницата на Берк-сюр-мер.
Обаждам се от името на един пациент, г-н Жан-Доминик Боби.
Жан-До? Как е той?
Добре е, но… - Казаха ми, че е напълно парализиран.
Че е неспособен да общува. - Това не е съвсем вярно.
Влезте.
Обаждам ви се, защото той помоли да направите нещо за него.
Разбира се. Ще изчакате ли за момент?
Всичко, което поиска.
Казва, че е подписал с вас договор за книга.
Казва? Значи говори, мислех, че не може.
Говори, изразява се по особен начин.
А за книгата… - Да, има договор с нас, но…
Но при тези обстоятелства… - Той иска да го направи.
Иска да напише книга. - Това сериозно ли е? Не е възможно.
Уверявам ви, че е.
Мислите ли, че можете да осигурите някой да пише под негова диктовка?
Някой търпелив.
Някой, който да идва всеки ден. Някой специален.
Да, разбирам. Ще ви се обадя.
Бети ми каза, че Клод Мандибил е изпратен от Господ.
Тя твърди, че е идеалният човек за тази работа.
Бети преувеличава. Имам още да уча с Анриет.
Както искате. Ще стане бързо.
Иска да каже нещо.
Без?
Без паника.
Клод е взела стая в хотел в Берк. Трябва да обсъдите организацията.
Сестрите ме събуждат в 5. Мисля за какво искам да пиша и го запомням.
Можете да идвате в 8 и ще ви го диктувам.
Ясно. Ще се старая максимално.
Не се съмнявам в това.
Да започнем ли утре?
Разбира се.
Зад? - Зад пердето от протрит воал
млечна светлина намеква за настъпващата утрин.
Болят ме петите, главата тежи като камък.
А нещо като скафандър обгръща цялото ми тяло.
Моята задача сега е да опиша това неподвижно пътуване
на един крушенец на брега на самотата.
В началото морската болница е била предназначена за деца с туберкулоза.
В големия хол на болницата един мраморен бюст
напомня, че императрица Евгения, съпруга на Наполеон ІІІ
е била покровителка на болницата, която е посещавала редовно.
Имало е една голяма ферма, училище и едно място, където според легендата
големият Дягилев е репетирал с руския балет.
Казват, че точно тук Нижински е направил прословутия си 3-метров скок.
Тук вече никой не скача във въздуха.
Днес има само старци, безсилни или неподвижни и неми като мен.
Батальон от инвалиди.
Често ме карат на едно място, което нарекох Чинечита.
Една винаги пуста тераса, гледаща към един пейзаж,
който излъчва поетичния чар на филмов декор.
В полите на дюните няколко бараки създават илюзията за далечния запад.
Обичам да гледам предградията на Берк.
Изглеждат като макет за електрическо влакче.
Пяната на морето е толкова бяла, че изглежда като специален филмов ефект.
Но най-много обичам фара.
Висок, стабилен и успокояващ със своите бели и червени ивици.
Оставям се под закрилата на този бащин символ,
който бди над моряците, но също и над болните,
които съдбата е изхвърлила в покрайнините на живота.
"Най-забележителни в този микро музей са един бял мраморен бюст,
който пресъздава младостта на една кралска особа, умряла на 94
половин век след края на… "
Пет часа работа. Да, не е зле.
Не е Балзак, но…
Да продължа ли?
А писмото… - Почетете ми Балзак.
"Беше по-добре да не чуваш нищо. " - О, Греъм Грийн.
"… когато против волята си светлината се върна."
"Изведнъж един от полицаите го зашлеви. Почувства възмущение, не гняв. "
"Принадлежеше към класа, уважаваща закона. Полицията беше тяхна защита."
"На 45 години, разведен, искам да говоря с консула."
"Мъжът, който го нарече свиня поиска да види паспорта му. "
Кой е? - Мъж или жена?
Струва ми се, че е мъж. - Той ти намигна.
Извинете, вие ли поръчахте телефон с високоговорител?
Вие ли поръчахте телефон?
Да си вървим.
Какво правите тук? Кой ви пусна?
Някой е поръчал телефон.
Трябваше да питате на рецепцията. - Нямаше никой.
Оставете го на масата, моля.
По-внимателно, моля.
Ще уведомим близките ви да си запазват час, когато искат да ви говорят.
Така ще подсигурим да има някой с вас.
Извинете, той не говори ли? - Не се дръжте все едно го няма.
Попитайте го.
Извинете, госпожо. За какво му е телефон, щом не може да говори?
Може би прави неприлични обаждания.
Мислите, че сте забавен?
Как си позволяват!
Нямаш чувство за хумор, Анриет.
Три. Полека, четири.
Една много черна муха каца на носа ми.
Поклащам глава, за да я изгоня, но тя се вкопчва по-здраво.
Гръцко-римската битка на олимпийските игри не е била толкова жестока.
Движите главата си? Откога можете да го правите?
А, благодаря.
Сега?
Това е чудо, Жан-До. Вие раздвижихте глава.
Мари с нейните чудеса. - Д-р Льопаж, той раздвижи глава.
Добър ден. - Това е чудо. Каза го само веднъж.
Има напредък. Има напредък. - А, така е по-добре.
Покажете езика си, Жан-До. - Ще отворя устата му.
Ето, виждате ли? - Мърда го по малко.
Това е чудесно. Ще напредне с говора. - Езикът е главното. Има надежда.
Много добре. Направо прекрасно.
От сега нататък ще работим здравата, за да можете да ядете нормално.
Един текст съществува само когато може да бъде прочетен.
Когато за последно видях баща си го обръснах. Беше малко преди злополуката.
Беше болен и прекарах нощта в малкия му парижки апартамент до Тюйлери.
А на сутринта… - Остави ме на мира.
На кого му пука дали съм бръснат? - На мен.
Ужасен съм. - От какво?
От това, че ти ме бръснеш.
Винаги си бил толкова несръчен. - Това е наследствено.
Да.
Кафе? - Не.
Не го уморявай. Не е добре. - С какво ще го умори бръсненето?
Майка ти беше по-хубава. - Не е лесно.
Спомняш ли си майка ти? - Да.
Непрекъснато ми задаваш въпроса и винаги ти отговарям същото: не съвсем.
Какво четеш? - Препрочитам "Граф Монте Кристо".
Защо? - Искам да направя модерна адаптация.
На "Граф Монте Кристо"? - Да.
Отмъщението ще бъде в основата на историята,
но искам да бъде съвременна жена.
"Графиня Монте Кристо"? - Да, жена.
Нямам желание да го чета. - Още не съм го написал.
Но имам договор с един издател.
Ако ме порежеш, ще те съдя.
Докторът идва вчера. - И?
Каза, че ще живея поне 100 години. - Чудесно, ще направим голям купон.
Без мен. Кой иска да живее 100 години?
Жан-До, не казвай на никой.
Майка ти все още ми липсва.
Няма да казвам. Ще бъде наша тайна.
Трябваше да се ожениш за Селин. - И какво щеше да промени това?
Нямаше да я изоставиш толкова лесно. Също и децата ти.
Може ли да говорим за друго? - Знам какво говоря.
Никой не е имал толкова авантюри, колкото мен. Може би Казанова.
Да имаш любовница не е причина да напуснеш майката на децата си.
Няма ценности в днешно време. Не е смешно, вярно е.
Доведи децата. Селин ми ги води.
Ти също трябва да ги водиш. - Ще ти ги доведа.
Ето. - Какво е това?
Портокалов цвят. - Искаш да мириша на кокотка ли?
Това е афродизиак.
Добре, жените ще ми се нахвърлят. - Така е, но трябва да имат възможност.
Нека да се видя.
Не е зле. Господи. Не е както аз го правя.
Исках да ти кажа нещо.
Забравих го. - Ще се сетиш.
Не съм сигурен.
Понякога си спомням, понякога не. - Преувеличаваш.
А, спомних си.
Гордея се с теб. Наистина. Много се гордея.
Още нещо.
Забравих го.
Признанието на баща ми. Тогава беше толкова стимулиращо,
а сега е още повече. Всички сме деца.
Всички имаме нужда от признание.
Искам да видя децата си.
Ето ни. Днес е денят на бащата.
Честит ден на бащата, тате.
Предполагам, че дори един контур или сянка, парченце татко е все пак татко.
Ден на бащата. Синът ми бърше слюнката, стичаща се от стиснатите ми устни.
Досега не бяхме отбелязвали този измислен ден.
Клод ми каза, че книгата напредва. Чудесно е, че пишеш.
Ти си най-изненадващия мъж, който съм срещала.
Имаше ли много посещения?
Лоран, Ан-Мари.
Мишел.
Тя идва ли? Не е идвала.
Мислех, че е лудо влюбена в теб. Нейна си работа.
Искаш ли да опитаме с азбуката?
"Когато започнах диетата малко преди удара,
не си представях толкова драстичен резултат. " Ти си луд.
"Сега знаят какво е да имаш зомби за баща. Благодаря. "
Не е така, Жан-До.
Деца.
Да играем на бесенка, тате?
Аз ще ви помогна. Кажи ми една дума на ухото.
Започва със С и завършва на Е. Има 7 букви.
Кенгуруто прескочи стената.
стената на градината.
Боже, колко беше високо, боже, колко беше хубаво.
Това беше. - Добре, да тръгваме, деца.
Кажете довиждане на татко.
Довиждане, татко.
До другата седмица.
Няма думи способни да изразят мъката, която ме обзема.
Аз, техния баща, вече нямам право да прекарам пръсти през косите им
и да притисна до себе си малките им топли тела.
Въпреки това се изпълвам с радост гледайки ги жизнени и усмихнати.
Това наричам прекрасен ден.
Самосъжалявам се, нали?
Бяхте наистина щастлив.
Мислите ли?
Може би.
Не могат да пропуснат. Разкарай се от телевизора!
По дяволите.
Малко пълноценна храна. До скоро. - Да, до скоро. Какво правиш, ей!
Край с телевизията. Къде мога да вечерям тази вечер?
Искам нещо добро. Едно угощение в "Льо Дюк".
Какво съвпадение да те срещна тук. - Да, не е ли невероятно?
Стрида?
Струва ми се, че беше вчера, когато чух името ви за първи път.
Сладка.
Не обичам комплиментите.
Как се казва следващата глава от книгата?
Неделя. Страхувам се от неделите.
Ако ти пуснат телевизора, не бива да се пропуска моментът.
Това е висша стратегия.
Могат да минат няколко часа преди някоя добра душа да дойде да смени канала.
Ужасна неделя. Няма логопед, няма психолог.
Няма физиотерапевт, нито посещения. Минимален обслужващ персонал.
Неделята е дълго пресичане на пустинята.
Но днес Мари благородно предложи да ме заведе на меса.
Опитах да й кажа, че не съм вярващ, но нищо не помогна.
В целия свят се молят за мен. На първо място дъщеря ми, Селест.
Мари, разбира се.
Най-различни духове бяха призовани да ми помогнат.
Непознати хора в Непал произнасят мантра за мен.
А в Камерун един магьосник поискал милостта на африканските богове за мен.
Поверих му дясното си око.
Не отричам, че участвах в създаването на тази обширна духовна мрежа
за подкрепа на мизерното ми съществуване.
Това може да не е за възхищение, може би е лицемерно, но съм готов на всичко.
Радвам се да ви приема тук, Жан-Доминик.
Посетих ви преди няколко дни с надеждата да ви причестя.
Но вие спяхте.
Да, спеше. - Какво?
Искате ли причастието сега? - Не.
Да. - Искате ли да ви благословя?
Не. - Да.
Господи, имай милост към Жан-Доминик, който страда много от плътта си.
Помогни да се излекува тялото му, ободри духа му.
И му помогни да намери вярата. - Моят дух е бодър, господине.
В името на Отца и Сина… - Добре ме прекара.
От?
Отче?
Има…
Отче, в Бордо има монаси, които редовно се молят за мен.
…които редовно се молят за мен.
Наистина? Това е добре.
Но това не даде резултати.
Трябва да имаме търпение.
Да, така казват и докторите.
Искам да ви направя предложение.
След няколко дни ще водя вярващи на поклонение в Лурд.
Лурд?
С Мари мислим, че може да искате да дойдете.
Това е клопка. - Това е чудотворно място.
Така е.
Вече съм бил в Лурд.
Трябваше да спрем там горе. - Няма да се връщам.
Това е моята кола. Ще ходя където си искам.
Каза, че ще прекараме уикенда в секс. - Не съм казвала това.
Каза го. Лурд не е мястото за сексуален уикенд.
Наистина ли мислиш само за това?
Аз искам да видя Девата.
Не ти вярвам. - Искам да я видя и да пия светена вода.
Не, милост моля.
Ти също ще пиеш. Ще ти се отрази добре.
Впечатляващо, нали?
Ще купя бутилки за светената вода.
Писна ми. Тръгвам си.
Грешиш. Ще бъде полезно за неверник като теб.
Не ми се вярва. Може да бъде опасно.
Представи си, че Девата се покаже на някой в чудесно здраве.
Чудото се случи и той се озове парализиран.
Това е нечестиво.
Добър ден. - Добър ден, госпожице.
Виж, намерих моята Дева.
Даже не си го помисляй.
Не искам повече да те видя. Махай се.
Добре, добре. Ще ти го купя.
Госпожата има око. Тази Дева е уникална, била е осветена от кардинала.
Имаме ли още от 318? - Не знам, виж в склада.
Колко струва? - 289 евро.
Да, разбира се.
Познавам ли ви отнякъде? - Не, не мисля, господине.
Нямам монети.
Не мога да се любя докато ни гледа. - Разбирам.
Не е констатация, а рекламация. Нека я загася.
Не.
Тя е единствена в света, благословена от кардинала.
Жозефин, като се върнем в Париж трябва да се разделим.
Заради нея? - Заради всичко.
Добре. Имаш право.
Ще пообиколя малко. - Загаси светлината.
Но не и Девата.
Ла… хайде, Жан-До.
Ако научите звука Л, ще можете да гълтате.
И ще можете да кажете Лурд.
Добре ли ви е? Удобно ли е?
"Тенджера под налягане" би могло да бъде заглавието на театрална пиеса,
която може би ще напиша един ден на базата на преживяното от мен.
Мислих също за "Окото" и разбира се за "Скафандърът".
Вече познавате интригата и декорът.
Болнична стая, в която г-н Л. баща и мъж в разцвета на силите си
се учи да живее със синдром на "заключването" получен след инсулт.
Амбициозен и доста циничен, не изпитал провали до този момент,
г-н Л се учи да преживява отчаянието.
Можем да проследим тази мутация чрез коментар зад кадър,
който възпроизвежда вътрешния диалог на г-н Л.
Вече имам образа на финалната сцена. Нощ е.
Изведнъж г-н Л, неподвижен от началото на пиесата,
отмята завивките, скача от леглото обикаля сцената сред нереална светлина.
После настъпва тъмнина и чуваме за последно вътрешния монолог на г-н Л.
"По дяволите, било е сън. "
Изправи се. Можеш да станеш.
Всичко е наред.
"Искам да си спомня какво ми се е случило. "
Искате ли да попитам някой?
Не?
Ало, стая 119. - С кой говоря?
Клод Мандибил. Аз съм с Жан-До.
Аз съм баща му. - Да, очаквахме обаждането ви.
Какво да правя? Просто говоря и толкоз?
Жан-До ви чува и може да ви отговори.
Ще ме чуете да рецитирам азбуката… - Да, Селин ми обясни.
Говорете, г-н Боби.
Той чува ли ме? - Да.
Жан-Доминик, татко е.
Седя пред отворения прозорец.
Как си? Или това е тъп въпрос?
Да, тъп въпрос е.
Липсваш ми.
И ти на мен.
Боже мой, невъзможно е да се води разговор по този начин.
Забравям всичко, което искам да кажа. Не, не, сетих се.
Изпратих ти подарък. Изненада е.
Мислех си нещо.
Мислех си за нас. Ние сме в една лодка.
Блокиран съм в този апартамент, не мога да качвам и слизам по стълбите.
Опитай да качиш 4 етажа на 92 години.
Както виждаш и двамата имаме синдром на "заключването".
Ти си затворник на тялото си, а аз на апартамента си.
Жан-Доминик, не забравяй.
В чекмеджето горе вдясно на бюрото ми има едно писмо.
Това е последната ми воля. Намира се в една папка…
…с надпис "Разни".
Трябва да затварям.
Не плачи. - Лесно е да се каже.
Ти си ми син, да му се не види.
Довиждане, Жан-Доминик.
За малко да забравя. Скоро е рожденият ти ден.
Ще се обадя пак.
Честит рожден ден.
Трябва да е трудно за един баща да говори
със сина си знаейки, че той не може да отговори.
Помислих си, че ще ви се отрази добре малка промяна.
Имам и друга изненада за вас. Затворете очи.
Затворете очи.
Отворете ги.
Граф Монте Кристо.
Нямаше нужда. И в два тома.
Не е оригинално издание, но е доста старо.
Искате ли да ви почета? Коа глава?
Можем да ползваме римски цифри. Не сме помислили за цифрите.
Как ще бъде в римски цифри?
Ще бъде LIX.
Така ще бъде по-бързо. Следващия път.
Петдесет? Нагоре? - Да, нагоре.
Девет? 59?
Момент. Ето я.
Даже има илюстрация. Съвпадението ме плаши.
"Двамата се настаниха до него… "
Ноартие, седнал в големия си фотьойл на колелца,
в който го слагаха сутрин и го изваждаха вечер,
беше разположен пред едно огледало отразяващо целия апартамент,
което му позволяваше да вижда, без да се движи…
Зрението и слухът бяха единствените сетива, които все още оживяваха
като две искрици тази човешка материя, 3/4 от която беше готова за гроба.
"Три четвърти, от която беше готова за гроба."
Какво ще кажете? Прилича на мен, нали?
Не е така. - Така е.
Аз също плаша хората. Карам ги да потръпват.
Изобщо не е вярно.
Не биваше да мисля да пренаписвам Дюма.
Не бива да се закачат шедьоврите. Това е съдба, урок, не разбирате ли?
Не знаех, че ще се превърна в Ноартие.
Моят скафандър ме завлича на дъното на океана.
Жан-До, нямам нищо против да ме вземете с вас на дъното на океана.
Защото вие сте моята пеперуда.
Това е обяснение в любов.
Когато свършим тази книга,
ще напишем друга за бегач на дълги разстояния.
Нищо не се знае, току-виж съм започнал да тичам.
"Липсваше ми на панаира по случай гроздобера тази година.
Надявам се да те видя там догодина. Жан-Пол. "
Льо Танго, Ним.
"Г-н Боби, във връзка с поръчката Ви на каравана
екипирана според Вашите нужди, производителят ни информира,
че доставката ще се извърши между 6 и 8 месеца след потвърждението.
Ваш Анри Рено. " Това са добри новини.
Това е от баща ви.
"Това е подарък. "
Виж, твоя снимка като малък.
Жан-До, 8 годишен. Берк-сюр-мер.
От Ан-Мари.
Стаята на Жан-Доминик Боби. - Вие коя сте?
Селин Демулен, а вие?
Инес. Искам да говоря с Жан-До.
Не затваряйте.
Включих говорителя, можете да говорите, той ви чува.
Не мога да говоря във ваше присъствие.
Нямате избор, защото няма кой друг да посредничи.
Логопеда не е ли там? - Не, днес я няма.
Любими.
Знам, че обещах да дойда. Дойдох до гарата и се върнах.
Не можах.
Моля те, прости ми.
Селин. - Да.
Може ли да излезете за малко. Имам да кажа лични неща.
Притеснително ми е. - Не мога да изляза.
Само аз съм тук. Почакайте, иска да каже нещо.
Е?
Една?
Една минута?
Добре, ще изляза. Но не за дълго.
Жан-До, там ли си?
Любов моя.
Обичам те повече от всякога.
Искам да те видя, но така.
Искам да те помня какъвто беше.
Надявам се да се оправиш.
Липсваш ми.
Липсваш ми много, самотна съм без теб. Но не мога да дойда.
Знам, че можеш да разбереш.
Мисля за теб непрекъснато. През цялото време.
Знам, че семейството ти е с теб.
Искаш ли да дойда?
Върнах се. - Искаш ли да дойда?
Искаш ли да дойда?
Върнах се, Инес.
Всеки…
Всеки ден.
Всеки ден те…
Всеки ден те чакам.
Не чух. Може ли да повториш?
Не чух.
Каза: Всеки ден те чакам.
Прощавай, Жан-Доминик, но ако не тръгна сега, изпускам връзката за Хог Конг.
Ще ви отстъпя мястото си, заповядайте.
Ще взема следващия полет. - Благодаря.
Приятен път.
Но няма да идете в Хонконг. Отивате в Бейрут.
Добре ли сте, г-н Боби?
Спокойно.
Обикновено не помня сънищата си и се отегчавам да слушам чужди.
Но този ме преследва и не знам защо.
Плаши ме.
Не ме напуска чувството за фаталност.
Имаше нужда от чудо, за да ми повдигне духа.
Опасно е да се вярва в лични чудеса. Това ни кара да се чувстваме важни.
При все това, трябва да призная, че се случи чудо.
Започнах да пея.
Ръмжа, пея.
Произношението ми не е на ниво и понякога чувам ударите на сърцето си.
Но си казвам, че това е звукът от крилата на пеперуда.
Напредъкът ми е несъмнен. Може би дори имам ухото на пеперуда.
Мога да се вгледам в бъдещето. Скоро ще свърши лятото
и ще започна първата си есен в болницата.
Моят живот е тук.
Едно безкрайно повторение.
Тук.
Как си, синко?
Той говори.
Жан-До, можеш да говориш. - Може и да пее.
Хайде, Жан-До, попейте за Лоран. - Моля ви, Жан-До. И за мен.
Кенгуруто прескочи стената, стената на градината.
Боже, колко беше високо.
Добре ли сте?
Той пее. - Не, това не е пеене.
Имам пневмония.
Точно в момента, в който повярвах…
Като моряк наблюдаващ изчезването на брега, от който е тръгнал,
виждам как миналото ми се замъглява.
И малко по малко се превръща в пепел.
Какво завръщане!
Но това е редакцията!
А тази двойка… познавам ги, но даже не помня имената им.
Това е колата ми!
Новата ми кола.
А как е клаксонът?
Мой ред е за целувка. - Видя ли новата ми кола?
Да, страшно е хубава.
Всичко наред ли е, Тео? - Да.
Добра седмица ли беше?
Ще идем ли на театър? - На театър? Да, ще идем.
И ще ядем стриди? - Вече ядеш стриди?
Не го връщай късно.
Да вървим, да вървим.
Мога ли да седна отпред? - Разбира се. Няма друго място.
Следващият път ще идем някъде само ние двамата.
Видя ли това?
А отборът как е? - Добри са.
А след мач как е, вземате ли душ?
Ами, вземаме душ и… сваляме екипа, с който сме играли…
Имаш ли вече косми около пишката? - Не, още не.
Когато бях малък, едно момче не искаше да се съблича за душа.
Треньорът искаше да го изгони. А баща му искаше да бие треньора.
Но накрая не го направи. Майката го успокои.
Накрая никой нищо не направи, само момчето напусна отбора.
Но ти нямаш такъв проблем, нали? - Не, защото ако се къпя облечен…
Ще ми кажеш, нали? Защото, ако има нещо, аз ще…
Кажи друго нещо. Как е мама? - Добре е.
Познаваш ли това място? - Да, там живее Диана.
Тук е топло, не мислиш ли?
На мен не ми е топло.
Можехме…
Ще вали. Ще спра тук.
Татко, какво ти става?
Обади се на майка ти.
"Имах време за една последна мисъл. Трябва да отменим театъра."
"И без това ще стигнем късно. Ще отидем утре вечер. "
"И потънах в кома."
Това прилича ли на книга?
СКАФАНДЪРЪТ И ПЕПЕРУДАТА
"На Теофил, Селест и Ортанс. "
"Желая им много пеперуди. "
"Цялата ми благодарност е за Клод Мандибил. "
"Всички читатели ще разберат нейната роля в написването на тези страници. "
През цялото време бях тук.
Ти го знаеш.
Отзивите са прекрасни, Жан-До. Искаш ли да ги чуеш?
"Човекът, който диктува в тишина. Лишен от жест и говор. "
"Жан-Доминик Боби научава да говори с клепач, за да напише тази книга.
Разтърсващо посещение на един крушенец в самотата на болницата в Берк.
Бернар Шапюи.
"Една разтърсваща книга."
Жан-Доминик Боби, известен журналист, баща и свободен човек
възнамеряваше да напише роман за женското отмъщение.
Жан-Доминик Боби умира на 9 март 1997
10 дни след публикуването на книгата му "Скафандърът и пеперудата".
Превод: Милена Макариева Тайминг за WAF: jjdj /21.02.2011 г.